Основні тенденції становлення та розвитку богословської освіти в незалежній Україні (на прикладі закладів богословської освіти Української Греко-Католицької Церкви у 1991-2010 рр.) - Делятинський, Руслан (Добрий Пастир: науковий вісник Івано-Франківської академії Івана Золотоустого. Богослов’я. Філософія. Історія, 2022)
Мета дослідження – аналіз і періодизація історичного процесу становлення та розвитку системи богословської освіти УГКЦ в незалежній Україні (1991–2010 рр.), з’ясування її структури, здобутків і перспектив інтеграції богословської освіти в освітній простір Української держави. Методологія дослідження спирається на наукові принципи об’єктивності та історизму, спеціально-наукові методи критичного аналізу джерел, проблемно-хронологічний та системно-структурний. Наукова новизна: проведено періодизацію та висвітлено розвиток системи богословської освіти УГКЦ в незалежній Україні (1991–2010 рр.). Висновки: відродження та розвиток богословської освіти УГКЦ в період незалежності України мало декілька рис: по-перше, «стихійне» на перших порах відновлення діяльності духовних семінарій поступово набувало чітких організаційних рис, а їх становлення забезпечувало постійну підготовку нового покоління духовенства; по-друге, вперше в історії богословської освіти УГКЦ було створено менш-більш чітку концепцію її розвитку, яка дозволила не просто розмежувати богословську освіту на певні організаційні рівні, але й забезпечити організаційне становлення богословських навчальних закладів. Можна сказати, за 20-ліття з часу виходу з підпілля УГКЦ створила чітко структуровану систему богословської освіти, в якій умовно можна виділити три групи: перша – це мережа наукових та науково-освітніх закладів (УКУ в Львові з філією в Римі та Інститут східнохристиянських студій в Оттаві), основним завданням яких є становлення богословської науки, його інтеграція в науковий та освітній простір України; друга – це мережа духовних семінарій, покликана забезпечувати Церкву новим поколінням священиків; третя – це мережа закладів «загального християнського виховання», що включає катехитичні інститути та дяківсько-регентські школи (з деяким застереженням, оскільки вони надають певний рівень богословських знань і «професійну» кваліфікацію), а також недільні парафіяльні та загальноосвітні греко-католицькі школи. Отож, така структурована система богословської освіти УГКЦ не тільки дозволяє здійснювати «професійну» підготовку «кадрів» для УГКЦ, але й сприяє «новій євангелізації» сучасного суспільства.